> TIZENEGYEDIK FEJEZET.

> Visszatérés a civilizációba.

> Két megerőltető napi munka után, mialatt minden szükséges holminkat hajóra szállítjuk, 1912 január 80-án fölvonjuk vitorlánkat. Bármily élénk örömmel tölt is el, hogy ily koroai időpontban útrakelhetünk hazafelé: az öröm mélyén ott parázslik valami fájó szomorúság. Az ember nem könnyű szívvel válik meg a helytől, amely hosszá hónapokon keresztül az otthont jelentette számára, – még ha ez az otthon a hetvenkilencedik szélességi fokon fekszik is és jégbe és hóba van is temetve.

> Mások szemében a Framheim bizonyára a földkerekség egyik legkevésbé csalogató pontja, istenverte hely, az elhagyatottság, kényelmetlenség és lélekölő unalom tanyája. Nem így a mi szemünkben, akik most a Fram kötélhágcsóján kapaszkodunk fölfelé... A kicsiny házikó, amely ott a Nelson-hegy aljában búvik meg hóba temetve, meghitt hajlékunkká vált, ahol verejtékes napi munkánk végeztével jól megérdemelt nyugalom várt reánk. Ez a négy fal védett és oltalmazott bennünket a délsarki tél hosszú hónapjain keresztül s nem egy fagyoskodó szegény ördög a szelídebb éghajlat

> 215

> latt megirigyelt volna, ha történetesen oda cseppen közénk, a mi sarkvidéki tanyánkra. A Framheim védett révében emberek – civilizált emberek – módjára éltünk zavartalanul a legirgalmatlanabb időkben, amikor tanyánk négy falán kívül a fagy, a sötétség és az élet minden nyomát elsöprő hóviharok uralkodtak korláttalanul.

> Vissza kell hát térnünk a nagyvilág zajgó, küzdelmes életébe, amelynek nyugtalanító gondjai és visszásságai közepette bizonnyal vágyakozva fogunk gondolni a Framheim-ben töltött békés, csendes órákra.

> De ami elmult, elmult. A jövő örömet és derűt kínál számunkra; hogy mennyi csalódás várhat még ránk, arra senki sem gondol közöttünk!

> A Fram zászlódíszt öltve indul útjára. Framheim-et azzal a büszke tudattal hagyjuk el, hogy az elénkbe tűzött célt elértük.

> Hogy expedíciónk két éve alatt kedélyünk állandóan derűs volt és hogy sohasem unatkoztunk, az annak tulajdonítható, hogy sohasem kerültünk, hogy úgy mondjam, holtpontra: alighogy egy problémát megoldottunk, jött a másik; vállalkozás vállalkozást követett. Ily körülmények között az órák valósággal repülnek.

> Bár nagy vállalkozásunk végére értünk, még fontos feladatok várnak reánk. Fáradozásaink csak akkor válnak gyümölcsözőkké, ha a civilizált világ tudomást szerez róluk. Fontos tehát, hogy minél előbb a nagyközönség elé tárjuk kutatásaink eredményét, annál is inkább, mert nem szeretnők, ha az angol expedíció megelőzne bennünket.

> Első kikötőnk Hobart, 2400 tengeri mérföld. Tavaly a Ross-tengeren való áthajózásunk igen kellemes volt, nyár derekán voltunk! Most februárban vagyunk; bizonnyal kínos utunk lesz hazafelé. A jégzajlás nem fog hátráltatni bennünket. Nilsen kapitány határozottan mindjárt hozzáteszi, hogy a jégzaj övén való áthaladásnak biztos és csalhatatlan módjára jött rá. Ez

> 216

> állítást egy kissé merésznek találom: később kiderült, hogy Nilsen kapitány nem túlzott. Sokkal nehezebb lesz a hajózás a nyugati szelek zónájában, ahol talán a szél ellen ide-oda hajózni leszünk kénytelenek. Feladatunkat nagyon megkönnyítené, ha a Bálnák öbléből egyenes irányban mehetnénk Hobart-ig. Sajnos, a Victoria-föld észak felé való kiugrása meggátol ebben. Előbb tehát észak felé kell tartanunk, megkerülnünk a délsarki kontinens legszélső részét: az Adare-fokot, majd odább a Balleny-szigeteket. Csak azután fordulhatunk Hobart irányába.

> A Fram postájából megtudtam, hogy a Douglas Mawson doktor vezetése alatt álló ausztráliai délsarki expedíció nagyon örülne, ha egypár kutyát kaphatna tőlünk. Elindulásunkkor még 39 kutyánk van, ezek közül 11 a délsarki útat is megtette. Eredetileg ugyan csak egynehányat szándékoztam megtartani, mint tervbe vett északsarki útam falkájának magvát, de hogy eleget tehessek Mawson doktor óhajának, mindnyáját magammal hozom.

> Azalatt az egy év alatt, amelyet Framheim-ben töltöttünk, a Bálnák öblének formájában semmi változás sem állott be. Még a nyugati fal legkiugróbb része, a Manhue-fok sem mozdult el. Azonban míg tavaly az öböl legnagyobb része már január 14-től szabad volt, 1912-ben a zajlás két héttel később állt be. Mennyire megkönnyítette tavaly a kirakodást az a körülmény, hogy a Fram a Jégperem széléig jöhetett!

> Sűrű köd borítja az öblöt, nem láthatjuk, mit csinálnak japáni barátaink. A január 27-i szélroham a Kainan Maru-t, épp úgy, mint a Fram-ot, a nyílt vízre kergette; azóta nem is láttuk többé viszont. Az utóbbi napokban a japáni expedíciónak a Jégperemen táborozó tagjai nagyon kimérten viselkedtek velünk szemben. Elindulásunk napján Prestrud a Manhue-fokra kitűzött zászlóért ment. A zászló mellett sátrat állítottunk volt föl a Fram vissza érkezését leső őrszemünk számára. Amint Prestrud

> 217

> oda érkezik, két japáni éppen a sátor berendezését vizsgálja nagy figyelemmel. Japánjaink egy-két odavetett szóval az időjárást kezdik megasztalni:

> – Nice day! [Szép napunk van!]
> – Plenty of ice! [Nagyon sok a jég!]

> Prestrudnak csak nagynehezen sikerül érdekesebb tárgyra terelni a szót. Lassan-lassan kicsikarja belőlük, hogy ők a sátor egyedüli lakói, társai egyhetes kirándulásra indultak a Jégperem belsejébe, a Kainan Maru pedig Edward király földje körül cirkál és február 10-e táján fog értük jönni, hogy visszatérjenek hazájukba. Prestrud meghívja őket, hogy keressenek föl bennünket Framheim-ben, még pedig minél előbb, hogy még itt találjanak. De biz azok nem jöttek el. Ha távozásunk után keresték föl állomásunkat, meggyőződhettek, hogy esetleges utódaink részére mindent a legnagyobb rendben hagytunk hátra.

> Amidőn a köd felszáll, már kint vagyunk a tengeren, amely majdnem teljesen szabad, pihentetve legeltetjük a vakító fehérséghez szokott szemeinket ezen a sötétkék vízfelületen: végre sötét szemüveg nélkül szemlélhetjük a külvilágot.

> A Ross-tenger ezúttal is kegyes hozzánk: délnyugati széltől hajtva, két nap múlva a Jégperem már körülbelül 200 mérföldnyire van hátunk mögött.

> Elindulásunk harmadnapján érjük el a jégmezőt: itt az alkalom, hogy megbizonyosodjunk Nilsen módszerének helyességéről. Ő azt állítja ugyanis, hogy állandóan szél iránt haladva, előbb-utóbb mindig sikerül a jégmezőn szabad csatornára bukkanni.

> Így is teszünk. Nyugati szél fuj: annak irányába fordulunk vele és néhány órai hajózás után számos nyilásra találunk, amelyeken keresztül sikerül is február 6-án végkép kijutnunk a jeges vízből. Nilsen módszere tehát valóban célravezető.

> A Framheim körüli délkeleti és keleti szelek idáig már nem nem követnek bennünket. A Ross-tengeren leginkább északi szelet kapunk, amely meglehetősen las-

> 218

> sítja előhaladásunkat. Utazásunk első hetében az idő állandóan borus; lehetetlen tehát felvételt eszközölnünk. Február 7-i első felvételünk szerint az Adare-foktól északra vagyunk, következésképpen végképp elhagytuk a délsarki kontinenst.

> Egy 48 órás déli szél átsegít bennünket a Balleny-szigeteken és február 9-én átlépjük a sarkkört. Amily örömmel szeltük át több, mint egy éve, épp oly örömmel hagyjuk most el, hogy visszatérjünk a civilizált világba.

> Az indulás előkészületei közepette nem ünnepelhettük meg az expedíció két csoportjának szerencsés egyesülését. Most, a déli sarkkörön való áthaladás alkalmával pótoljuk a mulasztottakat. A programm igen egyszerű: dupla adag kávé, punch, szivarok és mindehhez persze az elmaradhatatlan grammofón.

> A hőmérő már jóval a fagypont fölé emelkedett. Most már mindnyájan levetjük bundánkat: legutóljára a Framheim-lakók. Nagy tévedés azt hinni, hogy a sarkvidéken való hosszas tartózkodás hozzáedzi az embert a hideghez. Amott, a 45 fokos hidegekben meleg bundánkban nem éreztük a hideget; most, hogy levetjük, a jóval magasabb hőmérséklet mellett is jódarabig állandóan didergünk.

> Amily mértékben haladunk észak felé, a napok annál rövidebbek lesznek. Ez a körülmény a legnagyobb elővigyázatosságra késztet bennünket; ha a jégmezőt magunk mögött is hagytuk már, az úszó jéghegyekkel még nem végeztünk. A jó őrszem éjjel is észreveszi a nagyobb jéghegyeket, mert csillogó felületük elárulja őket. A kisebb terjedelműeket azonban lehetetlen észrevenni: már pedig ezek épp oly veszedelmesek, mint nagyobb társaik. A tenger hőmérséklete sem nyújt ezeken az állandóan hideg vizeken biztos útmutatást a jéghegyek közellétét illetően.

> A vidék, amelyiken most áthaladunk, még nem igen ismeretes. Colbeck kapitány, aki a Scott-féle első expedició élelmezésére kiküldött egyik hajót ve-

> 219

> zette, az Adare-foktól keletre kis szigetet fedezett föl, melyet Scott kapitányról nevezett el. Föltehető, hogy még több sziget is van ezen a vidéken.

> A térkép a déli Csendes-Oceánon több bizonytalan fekvésű szigetet és szigetcsoportot jelez. Ezek egyikének, a Smaragd-szigetnek, útvonalunkon kell feküdnie. Davis kapitány, aki 1909-ben Shackleton hajóját, a Nimrod-ot Angliába hazahozta volt, ezen a területen haladt át, anélkül, hogy megpillantotta volna. Ha tehát egyáltalában létezik, helyzete a térképeken tévesen van felvéve.

> Ebben a magasságban az állandó északkeleti szelek ugyancsak próbára tették türelmünket: két heti késedelmet okoztak a Fram-nak. Február 21-én még csak fele úton vagyünk, holott kedvező szelekkel már meg is kellett volna érkeznünk. Kedvező szél a Macquarie-szigetek magasságába segít; végre, hosszas bolyongás után, március 4-én megpillantjuk Tasmania földjét. Az idő borús, úgy hogy már két napja nem tudunk pontos helymeghatározást végezni.

> Hogy az olvasó megérthesse helyzetünket, a vidéket a következőkben ismertetjük: Tasmania déli része három hegyfokban végződik. A legkeletibb hegyfok magasságában egy világító toronnyal ellátott igen magas szigetecske, Tasman-sziget emelkedik ki a tengerből. A szigetet szűk csatorna választja el a száraztól. E szirtfok és a középső hegyfok – a Tasman Head – között nyilik a Strom Bay, amely Hobart-ba vezet. Az a kérdés, hogy a három hegyfok melyikét látjuk most? Fogalmunk sincs róla. A szárazföld körvonalai különben is ködbe borultak: az este beálló sűrű eső pedig teljesen lehetetlenné teszi a tájékozódást. Egész éjszaka ide-oda cirkálunk. Reggel a föld láthatóvá válik és az előttünk emelkedő hegyfokban a Tasman Head-et véljük felismerni. Élénk széltől hajtva, Fram-unk gyorsan közeledik a föld felé. Véleményünk szerint néhány óra múlva Hobart-ban leszünk.

> 220

> Reggelizni megyünk. Alighogy asztalhoz ülünk, benyit a szolgálatot tevő tiszt és jelenti, hogy rossz irányban haladunk. Fölrohanunk a fedélzetre és megállapítjuk, hogy az a hegyfok, amelyet mi a Tasman Head-nek hittünk, tulajdonképpen a Tasman-sziget egy kiugró foka, amint ezt a felbukkanó világítótorony is jelzi. Ahelyett tehát; hogy a Storm Bay-ben volnánk, még mindig kívül járunk az Oceánon.

> A szél a szirtfok felől rettenetesen fuj: nem marad más hátra, mint hogy lavirozással igyekezzünk megközelíteni a partot. Kínos igyekezet: egész nap és a következő éjjel is ide-oda hajózunk. Végre hosszas készülődés után 7-én reggel bejutunk a Storm Bay-be.

> Az idő is kiderül, hangulatunk is vidámra fordul: öreg Fram-unkat is ki kell csinosítanunk. Elő a szappannal és mindenféle tisztítószerekkel! A tisztálkodásban hajónk után most már ránk kerül a sor. Még Lindström is rászánja magát a vízzel való érintkezésre.

> Egy motorcsónak ront felénk. Már halljuk a kiáltást: – Want a pilot, captain? [Akar kalauzt, kapitány?]

> Oly régóta most hallunk idegen hangot! Pilótánk csodálkozva tekint szét hajónkon.

> – Nem gondoltam volna, hogy sarkkutató hajó – szólal meg – ilyen ragyogó lehessen. Mintha csak kéjutazásból tértek volna meg!

> Emberünk készséggel felel kérdéseinkre. Különben nem tudunk meg sok újat. A Terra Nová-ról semmit sem tud. Csak arról tud értesíteni, hogy a Mawson-expedició hajóját, az Aurorá-t, amelyet Davis kapitány vezet, a napokban várják Hobart-bn. Február elején a Fram-ról is sok szó esett, de most már senki sem várja. Megérkezésünk tehát meglepetés lesz.

> Pilótánkat reggelivel kináljuk meg: erélyesen szabadkozik. Bizonnyal azt hiszi, hogy kutyahússal, vagy ilyes valamivel akarjuk megkínálni. De a norvég dohány annál jobban izlik neki: teli zacskóval bocsátjuk útra.

> Hobart Town a Storm Bay-be szakadó Derwent partján fekszik. A környék csodaszép és a föld szemmel lát-

> 220

> hatóan termékeny. Az erdőket hosszantartó szárazság perzselte el. Milyen gyönyörűség, hogy réteket s erdőket láthatnak! Igaz ugyan, hogy nem nagyon zöldelnek, de mi már nem vagyunk túlkövetelők e tekintetben.

> Hobart kikötője kitűnő, tágas és feltűnően jól védett. Mikor közeledünk, a hagyományos processzió – a révkapitány, az egészségügyi és vámhatósági közegek jönnek a hajónkra. Az orvos azonnal észreveszi, hogy nincs szükségünk szolgálatára, a vámőrök pedig könnyűszerrel fölismerik, hogy nem szállítunk dugárút.

> A horgony vízbemerül; kiszállhatunk. Magamhoz veszem kábelsürgönyeimet és a part felé indulok a révkapitány hajóján.