> Midőn azon helyre értek, hol Bizalmatlan és

> 57

> Félénk Keresztyénnel találkozott, s az oroszlánoktól való félelmükben rá akarták venni, hogy térjen vissza; egy emelvényformát vettek észre, s azon az útra szolgálva egy nagy lapot verses felirattal, s azok megemlítésével, miért lett ez emelvény e helyre építve, következőképpen:

> > Jól őrizd szíved s nyelvedet,
> > Ki ezen helyre jössz;
> > S válaszd azt, mi üdvre vezet,
> > Másként veszélybe dőlsz.

> A versek alatt e szavak állottak: "ez emelvény azért építtetett, hogy azon olyanokat büntessenek meg, kik félénkségből vagy zarándokútjukban nem bízva visszafordulnak. Ugyancsak itt Bizalmatlannak és Félénknek nyelvét tüzes vassal megégették, mert Keresztyént akadályozni akarták zarándoklásában".

> Ekkor így szólott Könyörület: "Uram az én lelkemet szabadítsa meg a hamisságszóló ajaktól és a csalárd nyelvtől. Mit ád tenéked vagy mivel gazdagít meg tégedet a csalárd nyelv (Zsolt. 120,2.3)?"

> Így mentek tovább, míg nem észrevették az oroszlánokat. Bátorszívű erős ember volt, s azért még egy oroszlántól nem félt. Midőn azonban közel értek az oroszlánokhoz a gyermekek, kik előbb elöl mentek, inkább háta mögé húzódtak, s azért visszavonultak, félvén a hatalmas állatoktól. Erre vezetőjük mosolygott, s mondá: "miként mentek elöl, gyermekeim, ha nincs semmi veszély, s hogy húzódtok vissza, mihelyt az oroszlánok mutatkoznak?"

> 58

> Bátorszívű most kihúzta kardját azon szándékból, hogy a zarándokoknak az oroszlánok dacára szabad utat nyisson. Ekkor hirtelen egy ember tűnt elő, ki, mint látszott, az oroszlánoknak szándékozott segíteni. A zarándokok vezetőjéhez így szólott: Mi hoz benneteket ide? – Az ember a Düh vagy Vérember nevet viselte, mert a zarándokokat megölé; s az óriások nemzetségéből való volt.

> Bátorszívű. E nők és gyermekek zarándokútra keltek, s ez az út, melyen haladniok kell s haladni fognak, te s az oroszlánok dacára.

> Düh. Ez nem az ő útjuk, s nem is fognak rajta haladni. Eljöttem ebben őket megakadályozni és az oroszlánokat segíteni.

> S valóban az oroszlánok borzasztósága, s annak dühös viselete miatt, ki azokat segíté, az úton rövid idő óta kevesen jártak, s az csaknem teljesen be volt fűvel nőve.

> Ekkor így szólott Krisztina: "Jóllehet pusztává lettek az utak és az úton járóknak serege keringő utakon járt; de nem így volt, midőn én felkelék – mígnem felkelék mint anya Izráelben (Bírák 5,6.7)".

> Ekkor Düh megesküdött az oroszlánokra, hogy úgy fog történni – s parancsolta nekik, hogy csak táguljanak onnan, mert úgysem fognak keresztül mehetni. De vezetőjük megtámadta először Düht, s kardját oly erősen érezteté vele, hogy visszavonulásra kényszeríté.

> 59

> Ekkor Düh így szólott: saját birtokomon és földemen akarsz meggyilkolni?

> Bátorszívű. Ez az út, hol te oroszlánjaidat lesbe állítod, a Király országútja, és e nők s gyermekek, bármily gyöngék legyenek is, még tőled s állataidtól bántatlanul fognak átmenni. Ezzel ismét egy súlyos csapást mért reá, ami térdre ejté. E csapással sisakját is kettétörte, s a következővel levágta karját. Ekkor az óriás oly rettentőn felordított,

> 60

> hogy a nők összeborzadtak, s mégis örültek, hogy a földön látták vonaglani. Most az oroszlánok láncokon lévén magukban, mit sem tehettek. Midőn az öreg Düh meghalt, így szólt Bátorszívű a zarándok nőkhöz: "jertek, most kövessetek engem, s az oroszlánoktól nem fogtok semmi bántódást szenvedni." Ezért odamentek, s a nők reszkettek, midőn előttük haladtak el, a gyermekek pedig úgy néztek ki mint a halál; azonban minden baj nélkül haladtak el előttük.

> Midőn észrevették a Kapus házikóját, csakhamar el is értek oda, s annál sebesebben haladtak, mert veszélyes ott éjjel utazni. Midőn tehát a kapuhoz érkeztek, a vezető kopogtatott, s a Kapus mondá: ki van itt? – de a vezető felelé: én vagyok, megismerte hangját s lejött (mert a vezető, mint a zarándokok kalauza, már előbb is gyakran jött oda). Ő tehát kinyitotta a kaput, s midőn a vezetőt meglátta, mert a nők háta megett állottak, így szólott: Ej, Bátorszívű, mi járatban vagy ily késő éjjel? – Néhány zarándokot vezettem ide, mondá ő, kiknek uram parancsára itt kell meghálniok. Valamivel előbb is itt lettem volna, ha az óriás ellent nem áll. De hosszú s fáradságos küzdelem után leütöttem, s a zarándokokat szerencsésen idehozám.

> Kapus. Nem akartok bejönni s reggelig itt maradni?

> Bátorszívű. Nem, még ez éjjel vissza akarok térni uramhoz.

> Krisztina. Ó, jó uram, nem is tudom mint váljunk meg tőled. Te oly hű, oly szeretetteljes vol-

> 61

> tál irányunkban, oly bátran küzdöttél értünk, oly bölcs tanácsokat adál, hogy irántunk való jóságodat soha sem fogom feledni.

> Könyörület. Ó, csak utazásunk célpontjáig élvezhetnők kíséretedet! Hogy lehessen oly szegény nőknek, aminők mi vagyunk, oly fáradságos úton, mint ez, barát és oltalmazó nélkül megmaradni?

> Ekkor mondá Jákob, a legifjabb gyermek: "Ó, uram, állj rá kérelmünkre, hogy velünk jöjj s bennünket segíts, mert mi oly gyengék vagyunk s az út oly veszélyes.

> Bátorszívű. Én uram szolgálatában állok. Ha ő rendeli, hogy végig kísérőtök legyek, akkor szívesen szolgálatotokra állok. De ebben mindjárt az elején hibáztatok: mert amint parancsolta, hogy ennyire kísérjelek el, kérnetek kellett volna őt, hogy végig engedjen kísérnem benneteket, s ő meg is engedte volna. De most el kell távoznom. És így Isten veletek, jó Krisztina, Könyörület s kedves gyermekek.

> Erre kérdezte Éber, a kapus Krisztina hazáját s rokonságát, s ő mondá: "én Romlás városából jövök; özvegy vagyok, férjem meghalt, neve volt Keresztyén a zarándok." "Hogyan," szólott a Kapus, "férjed volt?" igen, mondá a nő, és ezek itt gyermekei. Ez itt (Könyörületre mutatott) földijeim egyike. Ekkor meghúzá a Kapus a harangot, mint ily esetekben szokta, s a szolgálók egyike, Alázat az ajtóhoz jött. "Eredj" – mondá neki a Kapus, "s jelentsd odabenn, hogy Krisztina, Keresztyén neje és gyermekei, zarándok-

> 62

> útjukon ide érkeztek." Ő bement és jelentette. Alig hogy a leány kiejté e szót, ó, mily vígan csoportosultak össze! Mind odasiettek a Kapushoz, mert Krisztina még az ajtónál állott. Ekkor a legelőkelőbbek közül néhányan így szólottak hozzá: "jöjj be, Krisztina, te ama jó ember felesége, jöjj be, lépj be, te Úr áldottja, mindazokkal együtt, kik veled vannak. Belépett s kísérői követték. Csakhamar egy nagy szobába vezették őket, hol felszólíták, hogy üljenek le, s előhívták a ház urát a vendégek látására s üdvözletére. Midőn ez előjött s megtudta, hogy kik ők, csókkal üdvözlé őket s mondá: "Isten hozott, ti Isten kegyelmének edényei, Isten hozott hozzánk, hű barátaitokhoz."

> De mivel már késő volt, a zarándokok pedig az úttól fáradtak s az oroszlántól és óriástól való félelem miatt nagyon izgatottak valának, minél előbb nyugalomra menni kívánkoztak. "Nem" – mondák a háziak – "előbb frissítsétek fel magatokat egy kevés eledellel. Mert ők a hozzátartozókkal együtt egy bárányt készítettek számukra (2Móz 12,3.21. Ján 1,29). Mert a Kapus már előbb hallotta jöttüket s a bentlevőknek jelentette. Miután ettek s imájukat dicsénekkel befejezék, ismét nyugalomra menni kívántak. "De ha oly merészek lehetünk választani," mondá Krisztina, "engedjetek bennünket ugyanazon szobában hálni, hol férjem aludt, midőn itt volt. Felvezették tehát őket oda, s mindnyájan egy szobában feküdtek. Midőn már lenyugodtak, Krisztina és Könyörület még egy darabig beszélgetett együtt a tapasztaltakról.

> 63

> Krisztina. Nehezen hittem volna, midőn férjem útra kelt, hogy valaha utána fogok menni.

> Könyörület. S azt még kevésbé, hogy ugyanazon ágyban és szobában hálj, melyben ő.

> Krisztina. Ó, és azt legkevésbé, hogy még valaha örömmel láthassam arcát, s Urát Királyát vele együtt imádhassam, amint most hiszem és reménylem, hogy történni fog.

> Könyörület. Csitt, nem hallasz valami zajt?

> Krisztina. Igen, azt hiszem, azon örülve, hogy mi itt vagyunk, zenélnek.

> Könyörület. Csodálatos zene a házban, zene a szívben s zene az égben is, azon örülve, hogy mi itt vagyunk.

> Csakhamar elaludtak. Reggel, midőn felébredének, mondá Könyörületnek Krisztina: Mi lelt, hogy ma éjjel álmodban nevettél? Azt hiszem, valamit álmodtál!

> Könyörület. Igen, éspedig kedves álmot. De tudod bizonyosan, hogy nevettem?

> Krisztina. Igen, és szívből, de kérlek, beszéld el álmodat!

> Könyörület. Álmomban úgy tetszett nekem, mintha egyes-egyedül ülnék egy elhagyott helyen s siratnám szívem keménységét. De nem sokáig ültem így, s úgy tetszett, mintha sokan gyülekeztek volna össze körülöttem, hogy engem lássanak, s hallják, amit mondok. Én azonban tovább jajveszékeltem szívem keménysége felett. Ezen néhányan közülük nevetni kezdtek, mások esztelen nőnek nevezének, s végül megint mások ide-oda kezdtek ta-

> 64

> szigálni. Ezalatt úgy látszott nekem, mintha feltekintve, valakit szárnyakon látnék hozzám sietni. Egyenesen felém jött s mondá: "Könyörület, mi bajod van?" midőn panaszomat hallá, így szólott: Béke legyen veled. Kezével a könnyeket is letörlé szemeimből, s ezüstbe és aranyba öltöztetett. Nyakamba láncot, füleimbe függőket s fejemre egy szép koronát tett (Ezék 16,8-12). Ekkor megfogta kezemet s mondá: Könyörület, kövess! Ő felemelkedett s én követém, míg egy aranyos kapuhoz ért. Ekkor kopogtatott, s midőn belül felnyitották, a férfi bement s én követtem, fel egy trónushoz, melyen valaki ült s így szólott hozzám: Isten hozott, leányom. A hely fényes és sugárzó volt, mint a csillag, vagy inkább mint a nap, – nekem úgy tetszett, mintha férjedet is láttam volna ott, s ekkor felébredtem álmomból. De csakugyan nevettem?

> Krisztina. Hogy nevettél-e? Igen, és ezt méltán tehetted, midőn így felemeltetni láttad magadat. Mert, hogy kimondjam, csakugyan jó álom volt, s amint első felét igaznak találtad, úgy végül második részét is igaznak fogod találni: "álom által, mikor nagy álom száll az emberekre, akkor megjelenti az embereknek fülükben és az ő tanítását azoknak szívében megpecsételi" (Jób 33,14.15). Nem kell ébren lennünk, hogy beszélhessünk Istennel, meglátogathat s hallathatja hangját álmunkban is. Gyakran ébren van szívünk, ha magunk alszunk is – ő Isten, beszélhet ahhoz akár szóval, akár jelek és képek által csakúgy, mintha ébren volnánk.

> Könyörület. Igen, magam is örülök álmom-

> 65

> nak, mert azt hiszem, rövid időn beteljesedve fogom látni, amikor majd igazán jóízűen nevethetek.

> Krisztina. Azt hiszem, már nagyon is itt az ideje, hogy felkeljünk s utána nézzünk, hogy mi a teendőnk.

> Könyörület. Kérlek, ha meghívnak, hogy egy darab ideig maradjunk, fogadjuk el meghívásukat. Annál örömestebb maradnék itt egy ideig, hogy a szüzekkel közelebbről megismerkedhessünk. Úgy tetszik nekem, hogy Okosság, Jámborság s Szeretet magaviseletükre nézve igen kedvesek s tiszteletreméltók.

> Krisztina. Majd meglátjuk, mit tesznek.

> Midőn fenn és készen voltak, lementek s kérdezték tőlük, hogy aludtak.

> Könyörület. Nagyon jól, ily üdítő éjjelt soha életemben nem töltöttem.

> Erre így szólt Okosság és Jámborság: Ha arra határozzátok magatokat, hogy egy darabig itt maradjatok, akkor használjátok azt, mit e ház nyújthat.

> Igen s teljes szívünkből, mondá Szeretet.

> Ők beleegyeztek, s körülbelül egy hónapig vagy tovább is ott maradtak, s nagyon sokat tanultak egymástól.

> Okosság most látni akarta, mint nevelte Krisztina gyermekeit, s engedelmet kért, hogy kikérdezze őket, mit ő örömest megengedett. Erre a legifjabbal, Jákobbal kezdte meg.

> Okosság. Jer Jakab, meg tudod-e nekem mondani, ki teremtett téged?

> Jakab. A szent, három-egy igaz Isten.

> 66

> Okosság. Kedves fiam, és meg tudnád mondani, ki szabadított meg?

> Jakab. Az Atya, Fiú és Szentlélek Isten.

> Okosság. Ismét jól van. De miként szabadit meg téged az Atya Isten?

> Jakab. Krisztusban való kegyelme által.

> Okosság. S mint ment meg téged a Fiú Isten?

> Jakab. Igazsága, szenvedései, halála és feltámadása által.

> Okosság. De miként szabadít meg a Szentlélek?

> Jakab. Felvilágosítása, megújítása s megtartása által.

> Ekkor Okosság így szólott Krisztinához: "Dicsérnünk kell téged, hogy gyermekeidet így neveléd fel. Valóban felesleges a többieknek feltenni e kérdéseket, miután a legifjabb is ily szépen megfelelt reájuk. Ezért az ezután következő legifjabbhoz fordulok."

> Okosság. Jer József (így nevezték), kikérdezzelek-e?

> József. Szívesen veszem.

> Okosság. Mi az ember?

> József. Eszes teremtmény, kit Isten teremtett, mint testvérem mondá.

> Okosság. Mit értünk a megváltás alatt?

> József. Azt, hogy az ember, ki a vétek által fogság és a nyomor bizonyos helyzetébe jutott, ebből megszabadul.

> Okosság. Mit kell azalatt érteni, hogy a háromság vált meg?

> 67

> József. Az, hogy a vétek oly nagy és hatalmas zsarnok, hogy senki sem menthet meg körmei közül, egyedül az Isten, és hogy Isten oly szeretettel s jósággal viseltetik az emberek iránt, hogy valóban megmenti őket e nyomorult helyzetből.

> Okosság. Mi az Isten célja, midőn az elveszett embereket megmenti?

> József. Nevének, kegyelmének s igazságának megdicsőítése s teremtményeinek örökös üdve.

> Okosság. Kik azok, akiket megvált?

> József. Akik megváltását elfogadják.

> Okosság. Derék fiú. Anyád helyesen oktatott, József, s te figyeltél arra, amire tanított.

> Erre így szólott Okosság, Sámuelhez, a második fiúhoz: Jer, kikérdezzelek téged is?

> Sámuel. Igen, ha neked úgy tetszik.

> Okosság. Mi a menny?

> Sámuel. A legnagyobb boldogság helye, állapota, mert Isten lakozik benne.

> Okosság. Mi a pokol?

> Sámuel. A legnagyobb boldogtalanság helye és állapota, mert a vétek, az ördög és a halál lakhelye.

> Okosság. Miért szeretnél a mennybe jutni?

> Sámuel. Hogy Istent szakadatlanul láthassam s szolgálhassam, hogy Krisztust láthassam és örökké szerethessem; hogy a Szentlélek teljességét elnyerhessem, mit itt semmi áron sem élvezhetek.

> Okosság. Te is jól tanultál, gyermekem. – Most a legöregebb, Máté nevűhöz fordult, s őt is kikérdezé.

> 68

> Okosság. Azt kérdem tőled, volt e valakinek létele Isten előtt vagy tőle függetlenül?

> Máté. Nem, mert Isten örökkévaló, s rajta kívül nincs semmi, mi az első nap kezdete előtt létellel bírt volna. "Mert hat nap alatt teremté Isten a mennyet, földet és tengert s mindent, mik azokban vannak".

> Okosság. Mit tartasz a bibliáról?

> Máté. Hogy az Isten szent igéje.

> Okosság. Nincs-e abban semmi olyas írva, amit meg nem értenél?

> Máté. Igen, nagyon sok.

> Okosság. Mit teszel akkor, ha olyan helyeket találsz benne, miket meg nem értesz?

> Máté. Azt gondolom, hogy Isten okosabb mint én. Kérem is őt, hogy mindazt megértenem tanítsa, amiről tudja, hogy most üdvömre szolgál.

> Okosság. Mit tartasz a halottak feltámadásáról?

> Máté. Azt hiszem, ugyanoly természettel fognak feltámadni, mint aminővel eltemettetének, csakhogy elenyészhetetlenül. S ezt két okból hiszem. Először, mert Isten megígérte, s másodszor, mert meg is teheti.

> Erre szólott Okosság a gyermekekhez mindnyájukhoz: "Ezentúl is figyelnetek kell anyátokra, mert még többre is taníthat benneteket. Figyelmeseknek kell lennetek minden jókra, miket másoktól hallhattok; mert javatokra hasznos dolgokat mondanak. Gondosan ügyeljetek arra is, mire menny és föld tanít benneteket; de különösen legyetek fá-

> 69

> radhatatlanok azon könyv vizsgálásában, mely atyátokat is a zarándokéletre indította. Míg itt vagytok, én is örömest tanítalak a magam részéről benneteket arra, amit tudok, s örömmel fogom venni, ha oly kérdéseket tesztek fel elibém, amik istenes épülésetekre szolgálnak.