> Ez idő alatt Krisztina útra kelt, s Könyörület vele ment. Amint tehát így haladtak, s gyermekeik szintén velük, Krisztina a következő beszélgetésbe kezdett:

> Könyörület, mondá, egészen váratlan kegynek tekintem, hogy velem jössz, hogy utamon egy darabon elkísérj.

> Erre így felelt az ifjú Könyörület (mert még ifjú volt): Ha elhihetném, hogy tanácsos lenne veled mennem, soha sem közeledném többé városunkhoz.

> Krisztina. Jól van, Könyörület, tedd egybe az enyémmel sorsodat, én jól tudom, mi lesz

> 17

> zarándokutunk vége. Férjem oly helyen van, melyet a spanyol aranybányák minden aranyáért sem hagyna el. S habár az én meghívásomra jössz, téged sem fognak visszautasítani. A király, ki értem s gyermekeimért küldött, Könyörületen örömet talál. Amellett, ha akarod, szolgálatomba fogadlak, s mint szolgálóm jöhetsz velem. De azért minden dolgunk közös lesz, csak költözz velem.

> Könyörület. De miként lehetek biztos afelől, hogy engem is befogadnak? Csak biztatna e reménnyel olyan, ki azt tudhatja, s egy pillanatig sem haboznám, hanem veled mennék, miután az segítene, aki segíthet, lenne bár ez az út mégoly fáradságos.

> Krisztina. Jól van, édes Könyörületem, megmondom én neked, mit kell cselekedned. Jöjj velem a szoros kapuhoz, s ott kedvedért tovább kérdezősködöm; s ha ott biztatást nem találsz, belenyugszom, hogy lakhelyedre ismét visszatérj. Szeretetedet is, amelyet irántam s gyermekeim iránt tanúsítasz, amennyiben elkísérsz utunkon bennünket, miként tenni fogod, viszonozni fogom.

> Könyörület. Akkor hát elmegyek, s elfogadom, ami utána következik, s adja az Úr, hogy sorsom ott olyan legyen, amint az ég királya szívét felém irányozá.

> Krisztina most örvendett szívében, nemcsak mert útitársa akadt, hanem azért is, hogy e szegény leányt rávehette, hogy saját üdvösségét megszerezze. Így mentek együtt tovább, s Könyörület sírni kezdett. Erre mondá Krisztina: "miért sírsz így, testvérem?"

> 18

> Könyörület. Ah! ki más jajgathat, mint aki jól megfontolja, mily helyzetben és mily állapotban vannak szegény rokonaim, kik még vétkes városunkban tartózkodnak. S ami még bánatomat növeli: az, hogy semmi tudomásuk s senkijük sincs, ki megmondhatná nekik, hogy mi vár reájuk.

> Krisztina. A részvét illik a zarándokokhoz, s te most azt érzed barátid iránt, mit jó Keresztyénem érettem érzett, mikor elhagyott. Fájlalta, hogy sem rá ügyelni, sem az egész dologgal törődni nem akartam; de Ura s a mienk is, összegyűjté könnyeit, s kincsei közt őrzi, s most aratjuk annak áldását, te, én, s ezek a kedves gyermekeim. Reménylem, Könyörület, hogy e könnyeid, nem fognak elveszni, mert az igazság mondotta: "akik vetnek könnyhullatással; nagy örömmel aratnak; aki az ő keresett magvát vivén, sírva megyen vala, az térjen meg nagy énekszóval, hozván az ő kévéit (Zsolt 126,5.6)."

> Erre így szólt Könyörület:

> > Isten a gazdag kegyelmű
> > Hogyha jónak látja,
> > Bévezet engem is az ő
> > Égi szent házába.
> > Nem vonja el kezét tőlem,
> > Nehogy szent útjától,
> > Mely bár zordon – mégis szelíd...
> > Eltévedjek távol.
> > Ó, Uram! vonzz hozzád engem
> > Minden enyéimmel egyben
> > Hadd keressenek ők is mind téged,
> > S imádják szentséged!

> 19

> Öreg barátom tovább folytatta s így beszélt:

> De midőn Krisztina, Csüggedés mocsarához ért, meghökkent. "Mert," mondá, "ez azon hely, hol drága férjem csaknem a mocsárba fúlt." Azt is észrevette, hogy a Király azon parancsa dacára, hogy e helyet a zarándokok számára ki kell javítani, az még rosszabb karban van, mint azelőtt volt. Én kérdeztem: ha csakugyan igaz-e ez? Igen, mondá az öreg úr, nagyon is igaz. Mert sokan állítják, hogy ők a Király munkásai lennének, s azt mondják, hogy értenek a király országútjának javításához, kik kövek helyett mocskot és trágyát hordanak össze, s így ahelyett, hogy javítanának, csak rontanak. Krisztina és gyermekei tehát meghökkentek. De Könyörület mondá: "jertek, kísértsük meg, csak óvatosak legyünk." Tehát nagyon ügyeltek, hogy hova lépnek, s nagy üggyel-bajjal át is értek. Azonban Krisztina egy-két ízben majd' benn maradt. Alig értek át, amint szavakat hittek hallani, melyek ilyképpen intéztettek hozzájuk: "Ó, boldog vagy te, ki hittél, mert be fog az teljesülni, ami neked mondatott az Úrtól (Luk 1,45)".

> Erre tovább mentek, s Könyörület így szólott Krisztinához: "csak oly biztosan hihetném, miként te, hogy örömmel fogadtatom a szoros kapunál, azt hiszem a Csüggedés semmi féle mocsara nem riasztana vissza."

> Most mondá a másik: te ismered a magad, s én is ismerem a magam búját. Édes barátném, sok bajra fogunk még találni mindannyian, míg utunk céljához

> 20

> érnénk. Mert nem is lehet másként, mint hogy az olyan emberek, kik ily felséges dicsőségre vágynak, mint mi, s kiknek boldogságát annyira irigylik, mint a mienket, mindennemű hálókba és akadályokba, fájdalmakba és küzdelmekbe ütközzenek, miket azok gördíthetnek utunkba, kik bennünket gyűlölnek.

> És most elhagyott Élesbelátás úr, hogy magam álmodjam végig álmomat. Úgy tetszett tehát nekem, mintha láttam volna Krisztinát, Könyörületet és a gyermekek mindannyiát a kapuhoz menni, s midőn oda értek, rövid ideig gondolkoztak, hogy miként kérjenek bebocsájtatást, és mit mondjanak annak, ki felnyitja előttük a kaput. Végül azt határozták, hogy miután Krisztina a legidősebb, ő kopogtasson be, s azzal, aki felnyitja a kaput, a többiek helyett is beszéljen. Krisztina tehát kopogtatni kezdett, s miként férje is, több ízben kopogtatott egymás után. De válasz helyett úgy tetszett nekik, mintha egy kutya jött volna ugatva feléjük. A kutya, mégpedig nagy kutya, félelmet ébresztett a nőkben s a gyermekekben. Nem is mertek egy ideig tovább kopogtatni, félvén, hogy a véreb reájuk ront. Erősen ingadoztak tehát ide-oda lelkükben, s nem tudták, hogy mit tegyenek. Kopogni nem mertek a kutyától való félelem miatt; visszatérni sem mertek, félvén, hogy a kapuőr észreveszi őket s megharagszik reájuk. Végül elhatározták, hogy még egyszer kopogtatnak, mégpedig erősebben, mint első ízben. Erre így szólt a kapuőr: "Ki van itt?" A kutya pedig felhagyott ugatásával, s ő felnyitotta a kaput.

> 21

> Krisztina mélyen meghajtotta magát, s mondá: "Uram, ne haragudjék az ő szolgálóira, amiért királyi kapuján kopogtattunk." "Nos" – mondá az őr, "honnan jöttök s mit kívántok?" Krisztina felele: "Onnan jövénk, ahonnan Keresztyén is jött, s ugyanoly célból, ha tudniillik kegyelmesen megengedni szíveskednél, hogy e kapun át azon útra mehessünk, mely a mennyei városba vezet. Aztán, jó uram, megmondom azt is, hogy én Krisztina vagyok, előbb Keresztyén neje, ki már felérkezett.

> Erre az őr elcsodálkozott s így szólt: "Miként történhetett, hogy most az zarándoknővé lett, ki csak ezelőtt rövid idővel is annyira irtózott ez élettől?" Erre a nő lehajtá fejét s így beszélt: "igen; s itt kedves gyermekeim szintén így vannak".

> Ekkor megfogta kezét s beeresztvén mondá: "hadd jöjjenek hozzám a kisdedek is," s ezzel bezárta a kaput. Ezt megtévén parancsolta egy, a kapun álló kürtösnek, hogy Krisztinát vígan, kürtrivalgással s örömtelten fogadják. Ő engedelmeskedett, megfújta a kürtöt, s a levegőt finom zengzetes hangokkal töltötte el.

> Szegény Könyörület az egész idő alatt sírva s reszketve állott odakünn, félvén, hogy vissza fog utasíttatni. De midőn Krisztina maga és gyermekei számára bebocsáttatást nyert, Könyörület mellett szót kezdett emelni.

> "Jó uram, mondá, velem van egy útitársnőm, ki még ott künn áll, s ki ugyanolyan szándékkal jött ide, aminővel én. Kedélyében igen le van verve, mert ő,

> 22

> amint véli, minden felszólítás nélkül jött, míg ellenben én meghívást kaptam férjem királyától!"

> Most Könyörület nagyon türelmetlen kezdett lenni, s minden perc oly hosszúnak tetszett előtte, mintha egy óra lett volna. S épp ezért megszakítá Krisztinának őmellette történő további felszólalását, amennyiben ő maga kopogtatott a kapun. Azonban oly hangosan kopogtatott, hogy Krisztina emiatt összerezzent. A kapuőr kérdé: "Ki van ott?" "Barátném," válaszolt Krisztina.

> A kapus tehát felnyitotta a kaput, s kitekintett, de Könyörület ájultan feküdt odakünn, mert elfogta az amiatti félelem, hogy a kapu soha sem fog előtte megnyittatni.

> A kapus azonban megfogta kezét, s így szólt: "Hajadon, kelj fel."

> "Ó, uram," mondá ő, "elájultam s alig maradtam életben." Ekkor azonban e szavakkal felelt a férfi neki: "mikor az én lelkem elfogyatkozott volna énbennem, megemlékezém az Úrról; és beméne imádságom tehozzád, a te szent templomodba." (Jónás 2,8) Ne félj, így szólott, hanem kelj fel, s mondd meg, hogy miért jöttél.

> Könyörület. Olyasmi kedvéért jövök, mire soha sem hívattam meg, mint barátném, Krisztina. Ő a király hívására jön, de én csak az övére. Azért félek –"

> Felhívott téged, hogy e helyre jöjj vele?"

> Könyörület. Igen, s amint látod uram, el is jöttem. Ha tehát még megnyerhető a kegyelem

> 23

> vagy a bűnök bocsánata, akkor kérlek, hogy szegény szolgálódnak is juttass részt belőle.

> Ekkor a férfi ismét megfogta kezét, és szelíden bevezette, s mondá: "mindazokat elfogadom én, kik hisznek bennem, bármily úton jöjjenek is hozzám."

> Erre így beszélt azokhoz, kik körülötte állottak: "hozzatok valamit, hogy Könyörület megszagolván, ájulása elmúljék." Ekkor egy köteg

> 24

> mirrhát hoztak, és szempillanatra rá ismét magához tért.

> Ezután Krisztina és gyermekei s Könyörület az út bejáratánál fogadtattak az Úrtól, s ő barátságosan beszélt velük. A nők továbbá így beszéltek hozzá: "vétkeinket fájlaljuk, s kérjük Urunkat bocsánatáért, s további utasításért, hogy mit cselekedjünk."

> "Bocsánatot adok nektek szóval és tettel; szavammal a kegyelem megígérése által; tettel abban a rendben, amelyben én nyertem. Vegyétek az elsőt e csókban ajkaimról, a másikat, amint ki fog előttetek nyilváníttatni."

> Láttam mos{ álmomban, hogy sok kedvező szót intézett hozzájuk, aminek igen megörvendettek. Felvezette őket a kapura is, s megmutatta nekik, hogy mely tett által szabadultak meg: azáltal, ami a kereszten történt, s megígérte, hogy e látványt, erősítésükre, további útjukon sem fogják nélkülözni. Ezután egy nyaralóban egy darab ideig magukra hagyta őket, hol beszélgetni kezdének egymással.

> Ó, Uram! így szólt először Krisztina, mennyire örvendek, hogy idáig eljutottunk!

> Könyörület. Van is okod reá, de én meg ugrálni szeretnék örömömben.

> Krisztina. Pár percig azt hittem, midőn a kapunál állottam, s kopogásomra senki sem válaszolt, hogy minden fáradságunk hiábavaló lesz, különösen, mikor az a csúf kutya oly dühösen ugatott reánk.

> 25

> Könyörület. Én pedig akkor féltem legjobban, midőn láttam, hogy téged befogadtak a kegyelembe, én pedig odakünn maradtam. Most gondoltam magamban, be fog teljesedni, ami meg vagyon írva: "Két őrlő asszony lesz a malomban; az egyik elfogadtatik, a másik elhagyatik (Máté 24,41)." Alig bírtam megtartani magam, hogy fel ne kiáltsak: el vagyok veszve! Többször kopogtatni is féltem, de midőn a kapu felett álló feliratra tekinték, bátorságot merítettem. Azt is gondoltam, hogy vagy még egyszer kell kopogtatnom, vagy el kell vesznem. Tehát kopogtattam, de már nem tudtam miként, mert lelkem élet-halál közt küszködött bennem.

> Krisztina. Tehát már nem tudod nekem megmondani, hogy miként tetted ezt? Mert kopogtatásod oly erőszakos volt, hogy én puszta hallásától is összerezzentem; azt hiszem, soha életemben nem hallottam ilyen kopogtatást; s úgy véltem, hogy erőszakkal be fogsz nyomulni, s az országot támadással veszed be.

> Könyörület. Ah! az én helyzetemben ki tehetett volna másként? láttad, hogy a kaput bezárták előttem, s közelemben egy igen gonosz eb volt. Ki ne kopogtatott volna oly elhagyatott helyzetben, mint aminőben én valék, teljes erejéből? de mondd csak, mit szólott Urunk ily lármára? nem bosszankodott reám?

> Krisztina. Midőn erős lármádat meghallotta, csodálatos szelídséggel nevetett. Azt hiszem, amit tettél, nagyon tetszett neki, mert legkisebb

> 26

> visszatetszést sem mutatott. De csodálkozom azon lelkemben, hogy miért tart ilyen kutyát. Ha ezt előre tudom, nem lett volna elegendő bátorságom, hogy e merész útra keljek. De most miután egyszer benn vagyunk, hát benn vagyunk, s ennek teljes szívemből örvendek.

> Könyörület. Ha nem bánod, mihelyt ismét lejön, megkérdem tőle, mi célból tart udvarában ily csúnya állatot. Reménylem, nem fogja rossz néven venni.

> Tedd ezt, mondák a gyermekek, s vedd rá, hogy kösse meg; mert félünk, hogy ha tovább megyünk, meg fog harapni.

> Erre ismét lejött hozzájuk, s Könyörület arccal a földre borulván előtte így imádkozott, s így szólott hozzá: "Uram, fogadd a dicsőítés áldozatát, melyet hozok neki most ajkaim tulkaival (Hóseás 14,3)".

> A férfi pedig mondá a nőnek: "Béke legyen veled, kelj fel." Ő azonban arcra borulva maradt, s így beszélt: "Igaz vagy Uram, ha perlek is veled: de mindazáltal ugyan törvénykezem veled (Jer 12,1)." Miért tartasz oly hamis kutyát udvarodban, melynek látására nők és gyermekek, aminők mi vagyunk, félelemből készek elfutni kapud elől?

> A férfi válaszolt, mondván: "ama kutyának más a tulajdonosa, s más udvaron is tartatik, s az én zarándokaim csak ugatását hallják. Azon kastélyhoz tartozik, melyet ott a távolban láttok, de egész ezen hely faláig eljöhet. Ordításának hatalmas hangja által már néhány különben derék zarán-

> 27

> dokot a rosszabbtól a jobbhoz riasztott. Annyi bizonyos, hogy tulajdonosa nem az irántam vagy az enyéim iránt való jóakaratból tartja, hanem oly szándékból, hogy visszatartsa tőlem a zarándokokat, hogy féljenek a bejárat e kapujához jönni s kopogtatni. Olykor-olykor ki is tört, s némely olyanokat is gyötört, kiket szerettem, de most még mindent békén elszenvedek. De zarándokaimnak kellő időben segítek, úgyhogy nem juthatnak hatalmába, s nem bánhat velük úgy, mint eb-természete óhajtaná. De hogyan, hát te, akit oly drágán vásároltam, ha bármennyit hallottál volna is erről előre, mégsem féltél volna egy kutyától? A koldusok, kik kapuról kapura mennek, inkább engedik megugattatni, sőt még ráadásul megharaptatni is valamely kutyától magukat, semhogy valami vélt alamizsnát elveszítsenek. S szabad-e egy más udvarán levő kutyának, melynek ugatását zarándokaim javára fordítom, valakit visszatartania, hogy hozzám ne jöhessen? Én megmentem őket az oroszlán torkából, és szeretteimet a gonosz kutyák hatalmából."

> "Beismerem "tudatlanságomat," szólott Könyörület, "arról beszélek, amit nem értek; belátom, hogy te minden dolgokat helyesen cselekszel."

> Erre Krisztina utazásáról kezdett beszélni, s az út után tudakozódott. A férfi tehát enni adott nekik, megmosta lábaikat, s nyomdokaiba engedte őket lépni, épp úgy, miként Krisztina férjével is tevé. Láttam ezután álmomban, mint mentek tovább útjukon, s az idő is kedvezett nekik. Krisztina pedig így énekelt:

> 28

> > Ó, áldott a nap, melyen elkezdém
> > Zarándokutamat:
> > S legyen örökre megáldva az is,
> > Ki ily tanácsot ad.
> > Bár – mely lelket üdvözít, – messze még
> > A szentség fátyola;
> > De utam feltarthatatlanul visz felé,
> > S jobb későn, mint soha.
> > S majd ott örömmé lesz a fájdalom,
> > Hitté a félelem:
> > A végcélnál ragyogó jutalom
> > Már itt lebeg velem!